Arbeidere, bønder, ungdom og urfolk i Ecuador har i mange år kjempet mot imperialismen, særlig USA-imperialismen. De har sloss for sosial framgang og for sin nasjonale frigjøring.
I denne kampen har man alltid kunnet regne med aktivt engasjement fra Ecuadors marxist-leninistiske kommunistiske parti (PCMLE), fra MPD (Movimiento Popular Democrático) og fra alle sosiale og faglige krefter som inngår i Folkefronten.
Disse kreftene som kjemper for revolusjonær forandring, mot imperialismen og for demokrati, revolusjon og sosialisme, har gått i spissen for de store folkebevegelsene som har utvikla seg i Ecuador. Disse kreftene har konfrontert hard undertrykking, de har aldri vaklet i sin politikk. Noen ganger har de støttet regjeringer når disse har handlet i samsvar med interessene og ønskene til folkene i Ecuador, andre ganger har disse kreftene oppfordret arbeiderklassen og folket til å stå opp og forsvare seg når interessene deres har vært truet.
En lang rekke revolusjonære partier og bevegelser fra hele Latin-Amerika, og også fra Russland og Fillippinene, deltok på den årlige konferansen i Quito som analyserer den revolusjonære kampens betingelser og bygger enhet mellom ulike revolusjonære strømninger i kampen mot imperialismen. Red.
«Enhver som utfordrer status quo blir fordømt som en terrorist, i fredens navn blir folket nektet retten til å gjøre opprør.»
Til tross for den desperate innsatsen til det internasjonale borgerskapet for å få en slutt på krisa i det kapitalistiske systemet, og på tross av «optimistiske» analyser fra de borgerlige økonomene som for måneder tilbake spådde enden på krisa og starten på et nytt økonomisk oppsving, ser vi i dag nye momenter i hvordan systemkrisa som startet i slutten av 2008 i USA og som snart omfattet de største økonomiene og hvis virkninger føltes over hele verden, blir enda djupere.
I Europa og i resten av verden nekter arbeiderne og ungdommen å betale for den kapitalistiske systemkrisa
Uttalelse fra europeiske ML-partier«I løpet av noen uker har høyreregjeringer og sosialliberale (dvs. sosialdemokratiske – Red.) regjeringer konkurrert om hvor mye de kan «spare» inn på statsbudsjettet. De snakker om hundrevis av milliarder, og ingen land skal skånes. Påskuddet: å berolige finansmarkedene og deres «ratingbyråer». Hensikten: å foreta en enda større omfordeling av rikdom fra arbeid til kapital, for å sikre profitten til bankene og de mektigste monopolene.»
Den verdensomspennende kapitalistiske systemkrisa fortsetter. Millioner av mennesker kastes ut på gata og inn i elendighet.
Alle lag av folket: Arbeiderne, arbeidsfolk i by og land, små og mellomstore bønder, håndverkere, offentlig ansatte, folk i jobb og uten jobb, unge såvel som pensjonister blir holdt nede av en håndfull rikinger som stadig blir rikere, og av deres banker og monopoler. I alle kapitalistiske land, i de imperialistiske landa og i land dominert av imperialismen, går rikmannsveldet til angrep på arbeiderklassen, på de arbeidende massene og folket: Elleve millioner millionærer i verden vokser seg rikere på ryggen til milliarder. Aldri har rikdommen som blir produsert vært så stor, aldri har så mange kvinner og menn levd på eksistensminimum, aldri har formuen vært så konsentrert i hendene på en snylterklasse; borgerskapet, aksjonærklassen.